Hvem skriver fremtiden?

REFLEKSJONER OVER DET TJUENDE ÅRHUNDRE

Den 28. mai 1992 møttes Representantenes Hus i Brasil i en spesiell sesjon for å minnes Bahá’u’lláh. Hans innflytelse er i stadig økende grad et kjent trekk i verdens sosiale og intellektuelle landskap. De brasilianske lovgiverne, som ville markere hundreårsdagen for Bahá’u’lláhs bortgang, var tydeligvis dypt berørt av hans budskap om enhet. Representanter fra alle partier hedret en skriftsamling som en av talerne beskrev som «det mest omfattende religiøse verk en enkelt mann noensinne har satt i pennen». En annen mente at hans visjon for verdens fremtid «nådde ut til hele menneskeheten ved å overskride materielle skillelinjer uten uvesentlige forskjeller som nasjonalitet, raser, grenser eller tro».

Hyllesten var spesielt slående i lys av det faktum at Bahá’u’lláhs verk i hans eget fødeland fortsatt blir sterkt fordømt av det muslimske presteskapet som styrer Iran. Deres forgjengere var ansvarlige for at han selv ble landsforvist og fengslet i midten av det nittende århundret, og for å ha massakrert tusener av dem som delte hans idealer om forvandling av menneske og samfunn. Selv da arrangementet i Brasil fant sted, ble de 300 000 bahá’íene i Iran utsatt for forfølgelser, berøvelse av elementære rettigheter og i altfor mange tilfeller fengslinger og død, dersom de ikke sa seg villige til å frasi seg en tro som hadde vunnet anerkjennelse de fleste andre steder i verden.

Liknende motstand har karakterisert holdningene til ulike totalitære regimer i det siste århundret.

Hva kjennetegner den samling av tanker som har vekket så ekstremt forskjellige reaksjoner?

I

I Bahá’u’lláhs skrifter er det et hovedanliggende å vise at virkeligheten dypest sett er åndelig av natur, og å belyse de lover den fungerer etter. Bahá’u’lláh ser på individet som et åndelig vesen, en «forstandssjel»; men ikke nok med det, han hevder at hele det prosjekt vi kaller sivilisasjon, egentlig er en åndelig prosess der menneskets sinn og hjerte har frembragt stadig mer komplekse og velegnede midler til å utfolde sine latente moralske og intellektuelle evner.

Bahá’u’lláh fremsetter en tolkning av den historiske prosess som står i klar kontrast til de nå fremherskende materialistiske dogmer, som han forkaster. Menneskeheten, bevissthetsevolusjonens spydspiss, har gått gjennom utviklingsfaser som tilsvarer dem det enkelte menneske gjennomgår: spedbarnsstadiet, barndom og ungdomstid. Denne ferd har omsider brakt oss til terskelen av modenhetsalderen, som kjennetegnes ved at hele menneskeheten skal forenes. Snarere enn å fortviles over de kriger, den utbytting og de fordommer som har preget de umodne faser i denne utviklingsprosessen, bør vi nå la dette stimulere oss til å ta det ansvaret det innebærer å tre inn i vår kollektive modenhetsalder.

I skrifter rettet til politiske og religiøse ledere på sin tid, uttalte Bahá’u’lláh at nye evner med rekkevidde langt utover det datidens generasjon kunne forestille seg, var i ferd med å vekkes til live blant jordens folk. Disse evnene ville snart forvandle materielle liv på planeten. Det essensielle, sa han, var å gjøre fremtidige materielle fremskritt til redskap for moralsk og sosial utvikling. Dersom nasjonalistiske og sekteriske konflikter skulle komme til å forhindre dette, ville materielle fremskritt ikke bare bli til gavn, men også gi opphav til ondskap i en utstrekning man knapt ville kunne forestille seg. Noen av Bahá’u’lláhs advarsler vekker dystre minner fra vår egen tid: «Merkverdige og sjokkerende ting er å finne i jorden,» advarte han. «Disse tingene er i stand til å endre hele jordens atmosfære, og det vil være forbundet med dødsfare å bli forurenset av dem.»

II

Den sentrale, åndelige utfordring som alle folkeslag, uansett nasjon, religion eller etnisk opprinnelse, nå står overfor, er ifølge Bahá’u’lláh å legge grunnlaget for et globalt samfunn som kan gjenspeile menneskenaturens enhet. Foreningen av jordens innbyggere er hverken en fjern utopisk visjon, eller til syvende og sist et spørsmål om valg. Det dreier seg nemlig om det neste, uunngåelige trinn i den sosiale utviklingsprosess; et trinn som all erfaring både fra fortid og nåtid uvegerlig har ledet frem til. Før denne utfordringen erkjennes og møtes, vil det ikke være mulig å befri planeten fra et eneste av de onder som den lider under, siden de vesentligste problemer i vår tid er globale og universelle, ikke enkeltstående eller regionale.

De mange skriftstedene der Bahá’u’lláh omtaler menneskehetens modenhetsalder, gjennomsyres av hans bruk av lys som metafor for enhetens forvandlende kraft. «Så mektig er enhetens lys at det kan opplyse hele verden» uttaler han. En slik påstand setter den nåværende historie inn i et perspektiv som står i skarp kontrast til det syn som er det rådende ved slutten av det tjuende århundre: Den stimulerer oss til å forsøke å identifisere de krefter som, midt blant lidelsene og sammenbruddet i vår tid, virker i retning av å utløse et nytt bevissthetsnivå blant menneskene. Den oppfordrer oss til å vurdere dette århundrets viktige hendelser og utviklinger på nytt og å undersøke hvordan disse har påvirket den uensartede masse av folk, raser, nasjoner og samfunn som har opplevd dem.

Hvis, som Bahá’u’lláh hevder, «menneskehetens velferd, dens fred og sikkerhet ikke kan oppnås medmindre dens enhet blir fast grunnlagt», er det forståelig hvorfor bahá’íene betrakter det tjuende århundre med alle dets katastrofer som «lysets århundre.» For i løpet av disse hundre årene er det skjedd en rekke viktige endringer både når det gjelder hvordan vi jordboere planlegger vår felles fremtid på planeten og i vårt syn på hverandre. Karakteristisk nok dreier det seg i begge tilfeller om forenende prosesser: Kraftige omveltninger utenfor allerede eksisterende institusjoners kontroll gjorde det maktpåliggende for verdens ledere å begynne innarbeidelsen av nye systemer for global organisering, systemer som hadde vært utenkelige ved århundrets begynnelse. Samtidig skjedde en hurtig oppsmuldring av vaner og holdninger som gjennom utallige århundrer hadde splittet folk og nasjoner og ledet til konflikter som så ut til å kunne fortsette langt inn i fremtiden.

Rundt midten av århundret førte disse to utviklingene til et historisk gjennombrudd av en rekkevidde som først fremtidige generasjoner virkelig vil kunne verdsette. På et tidspunkt da sjokkbølgene etter den annen verdenskrig knapt hadde lagt seg, øynet en del fremsynte ledere muligheten til å ta fatt på byggingen av en verdensorden som fremskrittsvennlige tenkere i lange tider hadde drømt om. De Forente Nasjoner ble et nytt system av internasjonale konvensjoner og dertil hørende organer som ble gitt de nødvendige fullmakter som tragisk nok var blitt holdt tilbake fra det mislykkede Folkeforbundet. Ettersom århundret skred frem, ble systemets slagkraft for fredsbevarende arbeid stadig forbedret og har etterhvert gitt en overbevisende oppvisning av hva som kan oppnås. Samtidig vokste demokratiske styringsorganer stadig frem over hele verden. Selv om de praktiske virkningene fremdeles er skuffende, kan man ikke på noen måte se bort fra at dette representerer historiske og irreversible retningsendringer i organiseringen av menneskelige forhold.

Parallelt med denne fremveksten av en verdensorden, skjedde det en utvikling av rettighetene til verdens folk. Da det ble allment kjent hvilke grufulle lidelser de mange ofre for menneskelig perversitet var blitt utsatt for under verdenskrigen, reagerte man over hele verden med følelser av forferdelse og dyp skam. Ut av dette traume vokste det fram en ny type moralsk forpliktelse som ble formelt institusjonalisert i arbeidet til FNs menneskerettighetskommisjon og dens tilhørende organer. En slik utvikling hadde vært utenkelig for de statsoverhoder som Bahá’u’lláh allerede på attenhundretallet henvendte seg til om nettopp denne saken. Et voksende antall ikkeregjeringsoppnevnte organisasjoner ble bemyndiget til å sikre at menneskerettighetserklæringen ble lagt til grunn for normgivende internasjonale standarder og å overvåke håndhevelsen av disse.

En tilsvarende prosess fant sted i økonomien. Som følge av skadevirkningene av den store økonomiske depresjonen i første halvdel av århundret, innførte mange regjeringer lover som resulterte i opprettelsen av sosiale velferdsprogrammer og innføring av systemer for økonomiske kontroll, reservefond og handelsreguleringer. Hensikten var å beskytte samfunnet mot at slike ødeleggelser skulle skje igjen. Perioden etter den andre verdenskrig brakte med seg opprettelsen av flere institusjoner med globalt virkefelt: Det internasjonale pengefond, Verdensbanken, Avtalen om tariffer og handel (GATT) samt et nettverk av utviklingsorganer som skulle rasjonalisere og fremme planetens materielle velferd. Uansett intensjoner og samme hvor unyanserte og grove deres virkemidler har vært, har brorparten av menneskeheten nå sett at utnyttelsen av planetens rikdommer kan bli fullstendig omorganisert som svar på en fornyet forståelse for menneskers behov.

Virkningen av denne utviklingen ble enormt forsterket ved at utdanningstilbudet til massene hurtig økte i utbredelse og omfang. Nasjonale og lokale styresmakter viste seg villige til å investere økte ressurser på dette feltet og maktet å mobilisere og lære opp armeer av profesjonelt kvalifiserte lærere. Dessuten skjedde det to fremskritt på internasjonalt plan som fikk spesiell virkning i denne sammenheng. Det første var en rekke utviklingsplaner rettet inn mot behovet for utdannelse; disse fikk massiv økonomisk støtte fra institusjoner som Verdensbanken, ulike regjeringsorganer, større stiftelser og flere grener av FNsystemet. Det andre var eksplosjonen av informasjonsteknologi som har gjort alle jordens innbyggere potensielt i stand til å dra nytte av hele menneskeslektens oppsamlede kunnskap.

Denne strukturelle omorganiseringsprosessen med globalt omfang ble inspirert og forsterket av en dyptgående forandring av bevissthet. Hele befolkningsgrupper fant seg plutselig konfrontert med de faktiske omkostninger deres inngrodde, konfliktskapende tenkesett førte med seg, – og dét i offentlig påsyn av en hel verden som fordømte handlemåter og holdninger som tidligere var blitt sett på som akseptable. Virkningen ble en revolusjonerende endring i selve menneskesynet, – i måten vi som medmennesker ser på hverandre.

For eksempel syntes erfaringen opp gjennom historien å bevise at kvinner av natur var menn underlegne, og dette synet ble bekreftet av religiøse dogmer. Så – nærmest fra den ene dagen til den andre, sett i historisk fugleperspektiv – var dette rådende syn i tilbakegang overalt. Veien fram til en full virkeliggjøring av Bahá’u’lláhs forsikringer om at kvinner og menn i alle henseende er likeverdige, kan synes å bli lang og smertefull; men den intellektuelle og moralske støtte for ethvert motsatt synspunkt er uansett stadig på vikende front.

En annen tvangsforestilling i menneskehetens selvbilde gjennom årtusener var dyrkingen av etnisk overlegenhet. Den hadde i løpet av de siste århundrer befestet seg i form av en rekke rasistiske fantasiforestillinger. Med en i historisk sammenheng utrolig fart ble det tjuende århundre vitne til at den menneskelige rases enhet ble etablert som det ledende prinsipp for internasjonal orden. De etniske konfliktene som fortsetter å volde skade i mange deler av verden, blir i dag ikke betraktet som naturgitte trekk ved mellomfolkelige relasjoner, men som bevisste overgrep som må bringes under effektiv internasjonal kontroll.

I menneskehetens lange barndom ble det også antatt – igjen med full tilslutning fra organisert religion – at fattigdom var et vedvarende og uunngåelig trekk ved den sosiale orden. Nå er imidlertid denne tenkemåten blitt allment forkastet, og med den et sett av antakelser som hadde bestemt prioriteringene i alle de økonomiske systemer verden noensinne hadde kjent. Overalt er det nå akseptert, i hvert fall i teorien, at det å forvalte regjeringsmakt er ensbetydende med å bli betrodd ansvaret for velferden til samtlige medlemmer av samfunnet.

At det kraftige grep som religiøse fordommer har hatt over menneskesinnene, etterhvert har begynt å løsne, er spesielt viktig fordi det eksisterer en nær sammenheng mellom religion og de dypere røtter til menneskelig motivasjon. Prosessen med dialog og samarbeid mellom ulike trosretninger ble innledet av «The Parliament of Religions» som tiltrakk seg stor oppmerksomhet da dette for første gang ble avholdt mot slutten av det nittende århundre. Denne samarbeidsprosessen ble ytterligere forsterket av sekulariseringen i samfunnet generelt, og har bidratt til å rive ned de en gang så ugjennomtrengelige murer av geistlig autoritet. Sett i lys av det siste århundrets omfattende endringer av trosoppfatninger, kan det godt være at vår tids utbrudd av reaksjonær fundamentalisme i tilbakeblikk bare blir å betrakte som desperate forsinkelsesmanøvre utført av en baktropp som forgjeves kjemper for å bevare sin sekteriske kontroll. Eller som Bahá’u’lláh uttrykker det: «Det kan ikke herske noen som helst tvil om at verdens folkeslag, uansett rase og religion, får sin inspirasjon fra én himmelsk kilde og er undersåtter av én og samme Gud.»

I løpet av disse avgjørende tiår skjedde det også grunnleggende endringer i forståelsen av det fysiske univers. I løpet av den første halvdelen av århundret ble nye teorier om relativitet og kvantemekanikk til – to teorier som forøvrig begge er nært relatert til studiet av lysets natur og virkemåte. Disse teoriene revolusjonerte fysikken og endret retningen for vitenskapelig utvikling. Det ble innlysende at den klassiske fysikkens forklaringsmodeller bare hadde begrenset gyldighet. En ny dør var plutselig åpnet til studiet både av universets ørsmå bestanddeler og av dets kosmologiske systemer. Dette perspektivskiftet gikk langt ut over fysikkens grenser og skaket selve grunnvollene til et verdenssyn som hadde dominert vitenskapelig tenkning i århundrer. Borte for alltid var forestillingene om et mekanisk univers som gikk som en klokke og antakelsene om skillet mellom observatør og observasjonsobjekt, mellom sinn og materie. På bakgrunn av de vidtrekkende studier som disse nye teoriene muliggjorde, begynner nå teoretisk vitenskap for alvor å undersøke muligheten for at målrettethet og intelligens virkelig kan være nedlagt i selve universets natur og funksjon.

I kjølvannet av dette paradigmeskiftet fulgte en epoke der interaksjon mellom ulike realvitenskaper – fysikk, kjemi og biologi samt den fremvoksende vitenskapen økologi – åpnet svimlende muligheter for å forbedre menneskers levekår. Livsviktige områder som jordbruk og medisin kunne vise til oppsiktsvekkende gode resultater, og med stort hell lyktes man også å utnytte nye energikilder. Samtidig begynte forskning innen materialfremstilling, et relativt nytt forskningsfelt, å bidra med et vell av spesialiserte ressurser som var ukjente ved århundrets begynnelse: plast, fiberoptikk, karbonfibre.

Slike fremskritt innen vitenskap og teknologi hadde en gjensidig befordrende virkning på hverandre. Sandkorn – det mest unnselige og tilsynelatende mest verdiløse av alle stoffer – ble forvandlet til silisiumbrikker og optisk rent glass, og gjorde det mulig å skape verdensomspennende kommunikasjonsnettverk. Dette, sammen med utbyggingen av stadig mer avanserte satelittsystemer, er i ferd med å gi hvert eneste menneske på kloden tilgang til hele menneskehetens fond av oppsamlet kunnskap. Det er innlysende at man i de nærmeste tiårene vil være vitne til integreringen av telefon, TV og datateknologi i et enhetlig kommunikasjons og informasjonssystem med billige utstyrsenheter som nærmest kan bli allemannseie. Man kan neppe overvurdere den psykologiske og sosiale gjennomslagskraft det vil få hvis det går som forventet og virvaret av eksisterende myntsorter og pengesystemer – som for mange representerer den siste skanse for nasjonalistisk stolthet – blir erstattet av ett eneste valutasystem som for det meste opererer gjennom elektroniske impulser.

Ingen steder er den forenende virkning av det tjuende århundres revolusjon mer åpenbar enn i konsekvensene av de endringer som fant sted innen vitenskap og teknologi. Det er opplagt at menneskeslekten nå er beriket med de nødvendige midler for å virkeliggjøre de visjonære mål som en stadig mer moden bevissthet kaller oss til å realisere. I dypere forstand kan man konstatere at denne berikelsen potensielt er tilgjengelig for alle jordens innbyggere, uten hensyn til rase, kultur eller nasjon. «Et nytt liv» sier Bahá’u’lláh med profetisk klarsyn, «rører seg i denne tidsalder i alle folkeslag på jorden; dog har ingen oppdaget dets årsak eller forstått dets beveggrunn.» I dag, mer enn ett århundre etter at disse ordene ble skrevet, begynner ettertenksomme mennesker verden over å fatte ringvirkningene av det som siden har skjedd.

III

At man verdsetter de positive forandringene som har funnet sted i denne historiske epoken som nå går mot slutten, betyr ikke at man lukker øynene for det mørket som har ledsaget disse forandringene og som står i en så grell kontrast til de positive oppnåelsene: Millioner av hjelpeløse mennesker er blitt planmessig utryddet; nye ødeleggelsesvåpen som kan tilintetgjøre hele befolkningsgrupper, er blitt oppfunnet og tatt i bruk; det har vokst fram ideologier som har kvalt det åndelige og intellektuelle liv til hele nasjoner; planetens fysiske miljø er blitt ødelagt i et så massivt omfang at det kan komme til å ta århundrer å helbrede det; og – verst av alt – barn i flere generasjoner fremover er blitt skadet ved å ha lært å tro at vold, umoral og egoisme er seire for den personlige frihet. Og dette er bare de mest iøynefallende onder i en endeløs liste av problemer som man knapt har sett maken til i menneskehetens historie, og som fremtidens generasjoner vil måtte trekke den dyrekjøpte lærdommen av.

Mørke er imidlertid ikke et fenomen med selvstendig eksistens, langt mindre egenvilje. Mørke hverken slukker eller demper lys; det markerer derimot de områder som lyset ikke har nådd eller i tilstrekkelig grad har opplyst. Utvilsomt er det på denne måten at det tjuende århundrets sivilisasjon vil bli vurdert av historikere i en mer moden og nøktern tid. Grusomme utslag av menneskenaturens dyriske sider fikk i disse kritiske årene rase uhemmet og syntes til tider å true samfunnslivets overlevelse, men maktet faktisk ikke å hindre den menneskelige bevissthet i stadig å utfolde nye sider av sitt kreative potensial. Tvert om Ettersom århundret skred fram, våknet et økende antall mennesker til erkjennelsen av hvor meningsløse lojalitetsbåndene hadde vært – og hvor grunnløs frykten hadde vært – som hadde holdt dem fastlenket bare få år tidligere.

«Makeløs er denne Dag,» understreker Bahá’u’lláh, «for den er som et øye for forgangne tidsaldre og århundrer, og som et lys i tidenes mørke.» I dette perspektiv er ikke hovedsaken det mørke som forsinket og tilslørte fremskrittet som ble oppnådd i det usedvanlige århundret som nå avsluttes. Det store spørsmål er snarere hvor mye mer lidelse og ødeleggelse menneskeslekten skal være nødt til å oppleve før vi helhjertet godtar den åndelige natur som gjør oss til ett eneste folk, og omsider tar mot til oss for å planlegge vår fremtid i lys av det vi så smertefullt har lært.

IV

I sitt syn på hvilken retning sivilisasjonen bør utvikle seg, utfordrer Bahá’u’lláh mye av det som i dagens verden har etablert seg som normalt og uforanderlig. Gjennombruddene i lysets århundre har åpnet dørene for en ny verden: Dersom det faktisk er slik at sosial og intellektuell utvikling er uttrykk for en moralsk intelligens som er innebygget i selve tilværelsen, da er en stor del av teorien som ligger til grunn for dagens beslutningsprosesser katastrofalt mangelfull. Og dersom det er slik at den menneskelige bevissthet i bunn og grunn er åndelig av natur – slik det store flertall av vanlige mennesker alltid har vært intuitivt oppmerksomme på – da kan dens videre utviklingsbehov hverken forstås eller ivaretas gjennom en tolkning av virkeligheten som dogmatisk insisterer på det motsatte.

Ikke noe aspekt ved dagens sivilisasjon blir mer direkte utfordret av Bahá’u’lláhs fremtidsvisjon enn den fremherskende individualismen som har spredd seg til de fleste deler av verden. Næret av kulturkrefter som politisk ideologi, akademisk elitisme og forbrukerøkonomi har «jakten på lykken» gitt grobunn til en aggressiv og nesten grenseløs sans for selvdyrkelse. De moralske konsekvensene har vært nedbrytende for både individ og samfunn, og helt ødeleggende når det gjelder sykdom, rusavhengighet og andre altfor velkjente farsotter ved århundrets avslutning. Oppgaven med å frigjøre menneskeheten fra en så grunnleggende og utbredt feiltakelse vil kreve at man stiller spørsmålstegn ved noen av det tjuende århundres dypest rotfestede forestillinger om rett og galt.

Hva er så disse forestillingene som bør underkastes nøyere granskning? Den mest åpenbare er troen på at enhet er et fjernt, nesten uoppnåelig ideal som det først er aktuelt å sette på dagsordenen når en rekke politiske konflikter til en viss grad er løst, når materielle behov er noenlunde dekket, og når urettferdige forhold er blitt rettet opp på en eller annen måte. Det motsatte er tilfelle, hevder Bahá’u’lláh: Den primære sykdommen som har rammet samfunnet og forårsaker problemene som forkrøpler det, er den splittelse som preger en menneskehet som egentlig er utstyrt med de beste evner til samarbeide. Til dags dato har menneskeslektens fremskritt – til forskjellige tider og i forskjellige samfunn – nettopp vært avhengig av i hvilken grad den har oppnådd enhet i handling. Å fastholde idéen om at konflikt er et medfødt trekk ved menneskenaturen snarere enn et komplekst uttrykk for holdninger og vaner, er ensbetydende med å påføre neste århundre en feil som, mer enn noen annen enkeltstående faktor, har lammet menneskehetens fortid på en tragisk måte. «Betrakt verden som det menneskelige legeme som ved sin skapelse var helt og fullkomment, men som av ulike årsaker er blitt rammet av alvorlige forstyrrelser og sykdommer» – var det råd Bahá’u’lláh ga til statsoverhodene.

Nært beslektet med enhet er en annen etisk utfordring som har fått stadig større aktualitet det siste århundret. Bahá’u’lláh hevder at rettferdighet er det som er «høyest elsket av alt» i Guds øyne, ettersom det gjør individet i stand til å se virkeligheten med egne øyne snarere enn gjennom andres og gir kollektive beslutningsprosesser den autoritet som alene kan sikre enhet i tanke og handling. Uansett hvor tilfredsstillende det måtte være, det system for internasjonal orden som har vokst fram av det tjuende århundres grusomme erfaringer, vil det først kunne få varig innflytelse når dets iboende moralske prinsipp blir allment akseptert. Hvis det virkelig er slik at menneskeslekten er én og udelelig, da er faktisk de som utøver makt og myndighet i samfunnet betrodd et forvalteransvar. Hvert eneste menneske fødes til verden som en dyrebar skatt til helhetens forvaring, og det er dette aspekt ved menneskets tilværelse som utgjør det egentlige grunnlaget for de sosiale, økonomiske og kulturelle rettighetene som detaljeres i FN-charteret og dets relaterte dokumenter. Rettferdighet og enhet virker gjensidig på hverandre. «Hensikten med rettferdighet,» skrev Bahá’u’lláh, «er at det skal oppstå enhet blant menneskene. Den guddommelige visdoms osean bølger i dette opphøyede ord, mens verdens bøker ikke kan romme dets indre betydning.»

Etterhvert som samfunnet forplikter seg på disse og beslektede moralske prinsipper – og uansett hvor nølende og fryktsomt dette måtte skje –, vil det å tjene andre være den mest betydningsfulle rollen noe enkeltmenneske kan få seg tildelt. Ett av livets paradokser er at selvutvikling først og fremst kommer som resultat av å engasjere seg i større saker slik at man glemmer seg selv, om enn bare tidvis. Tjeneste for andre er et ideal som får helt ny betydning i en tid som tilbyr folk av alle kategorier anledning til å bidra positivt til å skape den sosiale orden. Å fremheve personlig vinning og selvhevdelse som livets hensikt, er ensbetydende med å tillegge menneskenaturens dyriske side en voldsom betydning. Heller ikke kan enfoldige budskap om personlig frelse lenger møte lengslene hos generasjoner som har kommet til en dyp erkjennelse av at sann selvrealisering like mye handler om denne verden som om den neste. «Vær ivrig opptatt av behovene i tiden dere lever i og konsentrer deres drøftelser om dens kritiske situasjon og dens påtrengende behov,» er Bahá’u’lláhs råd.

Slike perspektiver har vidtrekkende konsekvenser for håndteringen av saker som angår menneskelige interesser. Det er for eksempel innlysende at uansett hva nasjonalstaten tidligere måtte ha bidratt med – så lenge den fortsatt insisterer på å spille hovedrollen når menneskehetens fremtid skal bestemmes, vil verdensfreden la vente på seg og lidelsene for verdens befolkning øke. I verdensøkonomien er det åpenbart at globaliseringen – uansett hvor store velsignelser den måtte ha frembragt – også har skapt konsentrasjoner av uinnskrenket kapitalmakt som må bringes under demokratisk internasjonal kontroll dersom den ikke skal føre til fattigdom og nød for utallige millioner. Det historiske gjennombruddet innen informasjons og kommunikasjonsteknologi, som representerer så store muligheter for å fremme sosial utvikling og for å styrke folks bevissthet om deres felles skjebne, kan, på samme måte og med samme kraft, avlede og forsimple impulser som er nødvendig for å fremme denne prosessen.

V

Bahá’u’lláh innbyr til et nytt forhold mellom Gud og menneske, et forhold som er i harmoni med menneskehetens gryende modenhet. Den Ytterste Virkelighet som har skapt og som opprettholder universet, vil alltid forbli utenfor rekkevidde for menneskelig bevissthet. I den utstrekning menneskeheten tidligere har etablert et bevisst forhold til denne virkeligheten, har det vært et resultat av påvirkning fra grunnleggerne av de store religionene: Moses, Zoroaster, Buddha, Jesus, Muhammed og tidligere skikkelser som man nå for en stor del har glemt navnene på. I kraft av sin respons på disse guddommelige impulser har jordens folk i stadig økende grad utviklet de åndelige, intellektuelle og moralske evnene som til sammen har sivilisert den menneskelige karakter. Denne vekstprosessen har nå nådd det stadium som er typisk for alle avgjørende vendepunkt i evolusjonen når tidligere urealiserte muligheter plutselig bryter fram: «Dette er dagen,» forsikrer Bahá’u’lláh, «da Guds ypperste gaver strømmer ut over menneskene, dagen da hans mektigste nåde er inngytt i alle skapte ting.»

Sett med Bahá’u’lláhs øyne har stammens, folkegruppens og nasjonens historie nådd sine høydepunkt. Vi er nå vitne til innledningen til en ny historisk epoke: nå begynner historien til en menneskehet som er bevisst sin egen enhet. Til dette vendepunkt bidrar Bahá’u’lláhs skrifter med en helt ny definisjon av sivilisasjonens natur og prosess, og en grunnleggende omlegging av dens prioriteringer. Hans mål er å kalle oss til åndelig bevissthet og ansvar.

Det er ingen ting i Bahá’u’lláhs skrifter som gir næring til illusjonen om at de forandringene han forutser, vil skje på en enkel måte. Snarere tvert om. Begivenhetene i det tjuende århundre har klart vist at det ikke er lett å legge bak seg vane og holdningsmønstre som er blitt rotfestet gjennom tusener av år, hverken spontant eller som resultat av oppdragelse eller lovgivning. Grunnleggende forandringer både i individ og samfunn skjer hovedsakelig som følge av intense lidelser og uutholdelige vanskeligheter som ikke kan overvinnes på noen annen måte. Nettopp så store prøvelser er nødvendig for å smelte jordens mangfoldige folkeslag om til ett folk, advarer Bahá’u’lláh.

Åndelige og materialistiske virkelighetsoppfatninger er uforenlige med hverandre og leder i stikk motsatt retning. Ved inngangen til et nytt århundre har materialismen allerede ført en ulykkelig menneskehet til en ytterlighet der det ikke lenger er mulig å opprettholde en illusjon av rasjonalitet, enn si menneskelig velvære. For hver dag som går, kan man se stadig flere tegn på at store antall mennesker verden over våkner til denne erkjennelsen.

Menneskeheten er slett ikke et ubeskrevet blad som privilegerte maktpersoner fritt kan påføre sine egne ønsker, til tross for en utbredt formening om det motsatte. Åndens kilder springer fram i dagen der de vil og slik de vil. De lar seg ikke for alltid holdes nede av avfallsproduktene fra dagens samfunn. Det er ikke nødvendig med profetiske evner for å innse at de første årene av det nye sekelet vil være vitne til en frigjøring av energi og aspirasjoner som er langt mer kraftfulle enn summen av rutinetenkning, falske virkelighetsforklaringer og materialistiske slavebånd som så lenge har blokkert dem fra å komme til uttrykk.

Uansett hvor store omveltningene kommer til å bli, vil perioden menneskeheten nå beveger seg inn i, åpne uante muligheter for hvert eneste menneske, for hver institusjon og hvert samfunn på jorden: nemlig muligheten til å skrive planetens fremtid. Fortrøstningsfullt lyder Bahá’u’lláhs løfte: «Snart vil den nåværende orden rulles sammen og en ny spres ut i dens sted.»

Opprinnelig tekst ligger her: http://www.bahai.no/index.php?id=344